JUTUSTUS PUTUKAST Dmitri Mamin-Sibirjak
Minu Aljonuðka armastab jutte kuulata.
Palub: "Räägi!"
Lõke põleb, palub muinasjuttu.
Rääkisingi ma Aljonuðkale pisikesest putukast.
Vaata, kui palju neid ümberringi on, niisuguseid pisikesi tegelasi.
Neid on rohus, vees ja urgudes, lausa nähtamatud.
Kõiki soojendab päike, vesi hellitab.
Paljudele pole isegi mingit nime antud, elavad niisama.
Üksteist nad eristavad ja sellest piisab.
Ja oma toimetustega saavad hiilgavalt hakkama.
Kogu maapealset majapidamist juhivad.
Nii läheb jutuke, ujub, lendab.
Pisikesel putukal algab päev hästi.
Lillekeses suples ja päikese käes ennast kuivatas. Mõnus.
Kes siia lendas?
Siin on kõik minu. Minu! Minu!
Mida söön, see on minu, ja mis on minu, seda söön.
Aga taevas, näiteks, kelle oma see on?
Sa ära teravmeelitse! On sinust targemaid.
Lähme, Putukas, tule meiega, sipelgatega elama.
Meid on palju, me ei karda kedagi.
Meie elu on sõbralik ja tervislik.
Võib-olla tulengi.
Ma lihtsalt ei oska kõrsi tassida.
Selle me õpetame sulle üks-kaks selgeks.
Oota, ma aitan lillekest.
Oi, kus sa oled?
Ei leia enam üles!
Lilled õitsevad, röövikud söövad.
Ämblik ja kärnkonn istuvad vaikides vanas kannus.
Aga mina? Mis mina olen?
Mis sa nutad? Ela, ära nuta.
Ma ei nutagi.
Sa oled pime, sa ei näe.
Ma ei näe, vaid tunnen.
Sinu pisarad kukkusid ja toitsid maad.
Ma sain teada, et maal on pisarad.
Aga kes sa oled?
Ma olen uss.
Miks sa seal songid?
Mind sipelgad käsivad.
Ma töötan nende juures kündja talupojana.
On sul raske?
Olen harjunud.
Uss kaevab. Tilgad kukuvad.
Aga mille jaoks mina olen?
Väga tähtsa asja jaoks, mu pisike.
Kui suurepäraselt on siiski kõik korraldatud!
Täpselt lõunaaeg
ja mingisugune putukas on otse minu ees.
Kas tõesti selleks?
Ei või olla!
Võib, võib.
Väike lõunasöök on ka lõunasöök.
Oleks nagu aeg pihta hakata. Mis sa arvad?
"Kõtt, vastik kärnkonn!" ütles Aljonuðka.
Tal tuli ilmuda oma unenäos, et aidata pisikest.
Aga päriselt ärgata Aljonuðka veel ei tahtnud.
Las muinasjutt läheb edasi!
"Nüüd sa näed imelist kala. Ta on võimas, ta suudab kõike,"
sosistas suur Aljonuðka.
Mida ma võiksin sinult paluda?
Midagi kõige vajalikumat.
Palu, et kõik saaksid elada.
Rääkisin ma juttu, istusin, vaatasin kuult peegeldunud teele vees
ja mööda seda tuli muinasjutust minu Aljonuðka.
Ja tõi seenekese endaga kaasa. No on ikka kokkuhoidlik!
Jutustas Pastella